Cum am ajuns aici?
De unde venim?
Acestea sunt eternele întrebări.
Și este o caracteristică definitorie a condiției umane,
aceea de a dori să afle răspunsurile.
Deși putem identifica originile noastre la sute de mii de ani în urmă,
odată cu nașterea umanității,
în realitate, istoria noastră se întinde pe o durată mult mai mare.
Istoria noastră începe odată cu apariția universului.
Acesta a luat ființă acum 13,7 miliarde de ani.
Iar astăzi el este garnisit cu peste 100 de miliarde de galaxii,
fiecare conținând sute de miliarde de stele.
În următoarele documentare doresc să vă prezint această istorie,
deoarece, în ultimă instanță, și noi suntem parte a universului.
Deci, istoria lui este și istoria noastră!
Acest documentar este despre lucrurile din care suntem alcătuiți noi,
și de unde provin toate acestea.
Deoarece a ne înțelege propriile origini, înseamnă a înțelege viața stelelor,
și modul în care moartea lor catastrofică, redă o nouă viață universului.
Iar asta deoarece fiecare munte,
fiecare rocă de pe această planetă, fiecare viețuitoare,
și orice părticică din mine sau dvs.,
a fost plăsmuită în furnalele cosmosului.
MINUNILE UNIVERSULUI
PULBERE DE STELE
Acesta este Pashupatinath,
din capitala statului Nepal, Kathmandu,
iar Hindușii vin aici din toate părțile Indiei și ale Nepalului
pentru a-l slăvi pe zeul Shiva. Acela este templul lui Shiva.
Iar Shiva este zeul distrugerii.
În credința hindusă, totul trebuie distrus
astfel încât să poată fii create lucruri noi.
Iată de ce vin aici pelegrinii, pe malurile râului Bagmati,
la poalele templului lui Shiva.
Credința în acest ciclu al creației și distrugerii
îi conferă templului Pashupatinath o semnificație suplimentară.
Mulți dintre acești pelegrini, au sosit aici, către sfârșitul vieții lor,
pentru a muri și a fi incinerați.
Hindușii cred în reîncarnare,
ca fiind un ciclu etern de moarte și renaștere.
Incinerarea ajută la eliberarea sufletului, și pregătirea lui pentru viața viitoare.
Ei cred și că elementele materiale ale corpului, sunt restituite naturii,
astfel încât ele să poată fi reciclate în următoarea etapă a creației.
Este o credință străveche care se inspiră dintr-un adevăr mai profund,
despre modul în care funcționează universul.
Fiecare civilizație,
și fiecare religie din lume, își are propriul mit al creației.
El ne spune de unde venim, cum am ajuns până aici,
și ce se va întâmpla când vom muri.
Ei bine, eu am să vă spun o altfel de istorie a creației,
iar aceasta se bazează numai pe fizică și cosmologie.
Ea ne va dezvălui din ce anume suntem alcătuiți, și de unde venim.
Dar de fapt, ea ne va spune din ce sunt făcute toate lucrurile din lume,
și de unde provin ele.
Ea răspunde și uneia dintre cerințele cele mai elementare ale omenirii.
Aceea de a fi parte integrantă din ceva mult mai mare.
Deoarece pentru a urmării această istorie
va trebui să înțelegeți istoria întregului univers.
Iar aceasta ne învață că deslușirea ei completă,
nu se limitează doar la înțelegerea vieții și morții noastre,
ci la viața și moartea tuturor stelelor.
Această istorie a creației este istoria modului în care noi
am fost făuriți de către univers.
Ea explică de ce fiecare atom al corpului nostru, a fost creat,
nu pe Pământ,
ci a fost creat în profunzimile cosmosului,
de-a lungul frământatelor cicluri de viață ale stelelor.
Și pentru a înțelege această istorie, vom călători către stele,
si vom observa diferitele stadii ale vieții lor.
Aici se nasc stelele. Nebuloasele!
Pepiniere prin care noi stele, dau buzna în viață.
Aceste stele vor străluci timp de miliarde de ani,
până când nesățiosul lor apetit,
le va forța să se dilate, și să devină gigantice...
de sute de ori mai mari decât soarele nostru.
Iar atunci când mor, stelele dispar prin cele mai mari explozii din univers.
Dar pentru a înțelege cum ne-am născut noi, din stele,
trebuie să ne începem călătoria dintr-un loc, de pe Pământ.
Acesta este răsăritul soarelui în Nepal,...
iar aceștia sunt cei mai înalți munți din lume,... munții Himalaia!
Fiecare dintre aceste piscuri depășește 6.500 metri.
Ce priveliște spectaculoasă!...
Incredibil, dacă ne gândim că
în urmă cu mai puțin de câteva milioane de ani,
acești munți erau complet diferiți.
Himalaia nu a fost dintotdeauna o zonă muntoasă.
Putem găsii indicii despre adevărata lor origine
privindu-i mai îndeaproape.
Aceasta este o piatră calcaroasă din Himalaia.
O rocă din care sunt făcuți, în mare parte
acești munți majestuoși.
Dacă priviți cu atenție, puteți vedea această structură calcaroasă,
deoarece rocile de aici sunt alcătuite în mare parte, din scheletele
unor creaturi moarte, de pe fundul mării. Corali și polipi.
Iar când aceștiea au murit,
au fost supuși unor presiuni imense,
iar, în cele din urmă s-au pietrificat.
Așadar, munții Himalaia erau odinioară, creaturi vii.
Majoritatea rocilor din Himalaia, s-au format pe fundul unui ocean,
iar apoi, de-a lungul a milioane de ani,
au fost împinse la suprafață, pentru a forma aceste piscuri enorme.
Au fost găsite fosile, chiar și în vârful muntelui Everest.
Este un exemplu frumos al reciclărilor perpetue ale resurselor Pământului,
care se desfășoară încă de la începutul vremurilor -
iar noi, facem parte din acest sistem.
Fiecare atom al corpului meu, odinioară, a făcut parte din altceva,
dintr-un copac străvechi, sau un dinozaur, sau o piatră.
De fapt, în mod sigur, o piatră!
Iar motivul pentru care rocile de pe Pământ, pot deveni lucruri vii,
pentru ca mai apoi, lucrurile vii să redevină roci ale Pământului,
este acela că, toate acestea
sunt constituite din aceleași ingrediente de bază.
Ingredientele acestea sunt elementele chimice,
"cărămizile" oricărui lucru de pe Pământ.
Elemente precum hidrogenul, heliul, litiul,
beriliul, borul, carbonul, azotul,
oxigenul, fluorul, neonul, sodiul, magneziul,...
Tot ce există pe lume, are la bază același ansamblu de elementele chimice,
doar aranjat în moduri diferite.
De exemplu munții Himalaia, sunt constituiți din calcar,
iar acesta este carbonatul de calciu.
Pe de altă parte, calciul, carbonul și oxigenul
sunt trei elemente esențiale vieții.
Deoarece calciul se regăsește în dinți și oase,
oxigenul este prezent în aerul pe care îl respirăm,
iar carbonul este prezent în fiecare moleculă organică din corpul meu.
Sunteți probabil mai obișnuiți cu aceste elemente, sub forma compușilor lor,
dar, ați întâlnit foarte rar elementele ca atare.
Există un motiv serios, pentru care multe elemente nu se regăsesc
sub forma lor pură, în natură.
Extrema lor reactivitate.
Așa arată sodiul.
După cum observați, este un metal cu aspect argintiu, și este foarte reactiv.
De fapt, este atât de reactiv încât dacă l-ați arunca în apă...
veți obține o reacție violentă, aproape explozivă.
Ceea ce este mai degrabă surprinzător, gândindu-ne că
în combinație cu clorul, acesta formează clorura de sodiu...
sarea de bucătărie,... care este esențială vieții.
Excelent! Ha-ha!
Iată de ce îmi place chimia,
aproape la fel de mult ca și fizica!
Această reactivitate permite elementelor să se combine între ele,
pentru a forma noi substanțe.
Unde s-a dus?
Și tot ea, a permis Pământului să dezvolte varietăți nelimitate.
Iar această diversitate ne include și pe noi.
Deci, pentru a explica de unde provenim noi,
va trebui să explicăm de unde provin elementele.
Acum știm că Pământul este alcătuit din 92 de elemente chimice.
Iar asta e destul de surprinzător, dacă vă gândiți la întreaga complexitate
pe care o observăm în jurul nostru.
Știm de asemenea că tot ceea ce vedem în afara Pământului,
tot ce zărim în întregul univers,
este alcătuit din aceleași 92 elemente.
Și remarcați faptul că nu am spus, "NOI CREDEM că din acestea sunt făcute"...
Am spus, "ȘTIM că din acestea sunt făcute",... pentru că o putem dovedi.
Ansamblul elementelor chimice, de pe Pământ,
se regăsește mult dincolo de planeta noastră.
Am trimis oameni pe Lună, și am aflat că este bogată în heliu, argint și apă.
Am trimis roboți către planetele noastre învecinate, și am descoperit că Marte
este bogată în fier,
și că acesta s-a combinat cu oxigenul pentru a-i da acea culoare roșie-ruginie.
Știm că atmosfera densă de pe Venus este plină de sulf.
Am trimis o sondă spațială la marginea sistemului nostru solar,
pentru a descoperi că Neptun este bogat în molecule organice, precum metanul.
Dar cum rămâne cu restul universului?
Pare a fi un lucru imposibil, să descoperi din ce sunt făcute stelele...
Deoarece sunt atât de îndepărtate!...
Chiar și cea mai apropiată, Proxima Centauri,
este de zece mii de ori mai îndepărtată decât Neptun,
la 4,2 ani lumină distanță față de Pământ.
Iar cea mai apropiată galaxie, Andromeda,
este la încă 2,5 milioane ani lumină depărtare.
Totuși, în ciuda distanțelor imense,
aceste lumi stranii, ne trimit în mod constant informații,
prin care ne spun, cu exactitate din ce sunt ele alcătuite.
Singurul nostru contact cu aceste stele îndepărtate este lumina lor,
care a călătorit prin spațiul interstelar pentru a ajunge la noi.
Dar codificat în acea lumină se află cheia înțelegerii compoziției universului.
Iar totul se datorează unei proprietăți caracteristice elementelor chimice.
Vedeți, dacă încălziți substanțele,... dacă le ardeți, atunci ele emit lumină,
iar fiecare element chimic, emite propriul set de culori.
Acesta este stronțiul, iar el arde...
cu o frumoasă flacără roșie.
Sodiul este galben.
Potasiul este mov pal.
Iar cuprul este albastru.
Fiecare element are propria culoare caracteristică.
Această proprietate este cea care ne permite să aflăm din ce sunt alcătuite stelele.
Dar a te uita la culorile emise de o stea, nu-i așa de simplu!
Vă puteți da seama de ce, uitându-vă la lumina emisă de cea mai apropiată stea,...
Soarele!
Acesta este spectrul de lumină obținut de la soarele nostru,
iar, la prima vedere, pare destul de obișnuit,
pare un curcubeu alungit,
pentru că de fapt, asta și este un curcubeu...
un spectru al luminii solare, proiectat pe cer.
Dar dacă îl studiați mai atent, veți observa că acest spectru
este brăzdat de linii negre.
Acestea se numesc "linii de absorbție".
Fiecare element chimic al soarelui nostru, nu numai emite lumină de o anumită culoare,
ci de asemenea, absoarbe lumina de aceeași culoare.
Analizând aceste linii negre din lumina soarelui,
pur și simplu, putem identifica totalitatea elementelor constituente,
așa cum am citi un "cod de bare".
De exemplu, aceste două linii negre, în zona galbenă a spectrului, indică sodiul.
Aici vedeți fierul!
Jos de tot este hidrogenul.
Deci analizând aceste linii, în detaliu, puteți afla
cu exactitate ce elemente chimice sunt prezente în soare.
Și se dovedește a fi aproximativ 70% hidrogen, 28% heliu,
și 2% restul.
Și puteți face asta, nu numai pentru soare, ci pentru oricare altă stea
pe care o puteți vedea pe cer,
și îi puteți determina cu exactitate compoziția.
Acea stea este Polaris, Steaua Polară,
și o puteți remarca deoarece celelalte stele de pe cer, par să se rotească în jurul ei.
Deși se află la 430 de ani lumină depărtare,
am aflat prin simpla studiere a luminii sale,
că are aproximativ aceeași abundentă de elemente grele,
ca și soarele nostru.
Dar remarcabil este faptul că are mai puțin carbon, și mult mai mult azot.
Același lucru se aplică și celorlalte stele.
Vega, a doua cea mai strălucitoare stea, din zona nordică a cerului,
are doar o treime din conținutul de metale al soarelui nostru,
în timp ce, alte stele sunt mult mai bogate în metale.
Sirius, din Constelația Câinelui, conține de trei ori mai mult fier decât soarele.
Iar, Proxima Centauri este bogată în magneziu.
Dar, deși proporțiile elementelor pot varia,
oriunde am privi în spațiu, vom găsi întotdeauna aceleași
92 de elemente care sunt și pe Pământ.
Suntem făcuți din aceeași materie ca și stelele sau galaxiile.
Dar, de unde provine toată această materie?
Și cum a ajuns universul nostru la complexitatea pe care o vedem astăzi?
Pentru a înțelege de unde provenim, va trebui să înțelegem evenimentele
care s-au petrecut în primele secunde ale vieții universului.
Mai întâi, când universul a luat ființă, el era incredibil de dens și fierbinte.
Pur și simplu, nu avem limbajul științific pentru a-l descrie!
Dar acesta era, în sens factual, ceva frumos.
Nu exista o structură Cu siguranță, nu exista nici materie.
Era absolut la fel în orice punct al său.
Putem avea o idee despre felul în care a evoluat universul,
de la acest stadiu de simetrie perfectă,
uitându-ne la comportamentul apei
în acest peisaj deosebit.
Acestea sunt gheizerele El Tatio, de pe platourile înalte din Anzii Chilieni.
Pe măsură ce apa clocotită, din adâncul Pământului, este pulverizată
în aerul glacial al munților,
apa se poate regăsi în toate cele trei stări de agregare ale sale:
gazoasă, lichidă și solidă.
În faza ei cea mai fierbinte, apa este,
precum universul,... un nor omogen.
Dar pe măsură ce se răcește, aceasta se comportă dintr-odată foarte diferit.
Vedeți, dacă ne uităm la norul de aburi, acesta pare identic în orice punct,
dar pe măsură ce se răcește, și se depune pe aceste platouri
reci ca gheața,
apa cristalizează rapid,
și se transformă în apă solidă - gheată.
Pe măsură ce cristalele de gheată se formează,
omogenitatea structurală a vaporilor de apă dispare,
și își fac apariția frumoase structuri complexe.
În același mod, ne putem imagina că pe măsură ce universul s-a răcit,
a trecut printr-o serie de evenimente similare, în urma cărora a apărut o structură.
Una dintre cele mai importante transformări a avut loc
la o miliardime de secundă după Big Bang.
În acel moment, o bună parte a omogenității universului a fost distrusă.
Cunoscut sub numele de "ruperea simetriei electroslabe",
acesta a fost momentul în care particulele subatomice au dobândit o masă,
"s-au materializat", pentru întâia oară.
Dintre acestea făceau parte și "quarkcii".
Pe măsură ce universul a continuat să se răcească, acești quarkci s-au regrupat
pentru a forma structuri mai mari și mai complexe,
numite protoni și neutroni.
După numai un minut de viață a universului,
toți quarkcii au fost zăvorâți în interiorul protonilor și neutronilor,
iar aceștia reprezintă cărămizile de bază ale nucleelor atomilor,
componenta definitorie a elementelor.
Aceiași protoni și neutroni există și în zilele noastre.
Ei formează inima,... nucleele tuturor atomilor.
La numai câteva secunde de la apariția universului,
cărămizile de bază ale oricărui lucru, fuseseră create.
Pare caraghios faptul că tot ceea ce aveam nevoie
pentru a materializa totul pe Pământ,
și de fapt, pentru a crea toate stelele și toate galaxiile,
era deja prezent,
după primele minute de viață ale universului.
Este aproape de necrezut!...
Dar avem dovezi experimentale extrem de puternice
pentru a susține că așa s-au întâmplat lucrurile.
Iar, din acel moment, n-a mai fost vorba decât
de un proces de asamblare a acestor elemente în lucruri tot mai complexe.
Iar aceasta este o istorie incredibil de fascinantă, prin ea însăși.
Pentru a desluși această istorie, trebuie să privim în adâncul atomului,
către nucleul din centrul său.
Aici putem vedea cum sunt asamblați protonii și neutronii,
pentru a forma cele 92 elemente chimice diferite.
Lucrul minunat în legătură cu alcătuirea elementele chimice,
este că aceasta este atât de simplă,...
încât, chiar pare o "joacă de copil"!
Deci imaginați-vă că aceste baloane sunt componentele universale de care dispun...
... iar un singur balon ar fi pur și simplu un proton.
Așa arată nucleul celui mai simplu element chimic.
Elementul chimic cu un singur proton în nucleul său este hidrogenul,
iar, plecând de la hidrogen, putem obține toate celelalte elemente.
În prima etapă trebuie să lipim doi protoni împreună.
Ha-ha! Priviți!
Așa arată două baloane lipite împreună.
Acum ceea ce se întâmplă când lipim doi protoni împreună,
este faptul că unul dintre protoni se transformă într-un neutron.
Iar acesta se numește Deuteriu.
Deuteriu este tot un fel de hidrogen,
deoarece și acesta are un singur proton în nucleul său,
iar ceea ce definește un element chimic este numărul protonilor din nucleu.
Numai dacă vom combina două nuclee de Deuteriu,
vom putea crea un nou element.
Luați doi Deuteriu și lipiții împreună,
și veți obține un nucleu cu doi protoni și doi neutroni.
Acesta este heliul, al doilea cel mai simplu element chimic.
În continuare totul se reduce la a adăuga din ce în ce mai mulți protoni și neutroni.
Iată un nucleu mult mai complicat.
Are 12 elemente lipite împreună, astfel încât ar putea fi
carbon 12, care conține 6 protoni și 6 neutroni.
Continuând în felul acesta veți construi elemente din ce în ce mai complexe...
unul după altul, până veți ajunge la cele mai grele elemente ale universului,
uraniul, și așa mai departe.
Fizică simplă și frumoasă.
Acest proces de construire a elementelor se numește fuziune nucleară.
Ea permite celor mai simple ingrediente să creeze infinita varietate a universului.
Dar, deși această metaforă a baloanelor de săpun
face să pară atât de simplă crearea elementelor,
ea este, în realitate, incredibil de dificil de realizat.
Atât de dificil încât nu există decât UN singur loc în natură
în care acest lucru se întâmplă.
Elementele sunt asamblate în stele precum soarele nostru.
Acestea sunt singurele locuri din univers, suficient de fierbinți și de dense,
pentru a fuziona atomii împreună.
Mai mult chiar, numai o parte dintre stele ajung
la temperaturile extreme necesare.
Soarele are la suprafața sa 6.000° Celsius,
nici pe departe suficient pentru o fuziune.
Dar la adâncimi mai mari, la care temperaturile ajung la 15 milioane de grade,
soarele fuzionează hidrogenul în heliu, într-un ritm amețitor.
În fiecare secundă,... el arde 600 de milioane de tone de hidrogen!
În același timp, el eliberează imensele cantități de căldură și lumină,
care au trezit la viață planeta noastră.
Acest proces de transformare a unui element într-altul,
ne-a permis nouă să existăm.
Cu toată putere sa, soarele abia transformă hidrogenul,
cel mai simplu element, în heliu, următorul element ca simplitate.
Dar în univers, mai există alte 90 de elemente.
Deci de unde au apărut toate celelalte?
Dacă elementele mai grele nu au fost fabricate în stele precum soarele
atunci, trebuie că există un alt loc în univers,
unde acestea au fost asamblate.
Este important de știut
deoarece, toate aceste elemente de după heliu au dat lumii noastre, întreaga ei complexitate.
Când discutăm despre planeta Pământ și ființele umane,
există un element chimic care este deosebit de important - carbonul.
Viața este total dependentă de carbon.
Dacă vă spun că eu sunt făcut dintr-un miliard de miliarde, de miliarde de atomi de carbon,
la fel ca orice altă ființă umană, și orice altă vietate de pe planetă,
imaginați-vă cât de mulți atomi de carbon reprezintă aceasta!
Deci, de unde provin toți acești atomi de carbon?
Ei bine, aceștia provin din singurul loc din univers,
în care sunt fabricate elementele chimice...
Stelele!
Dar, pentru ca noi să trăim, o stea trebuie să moară!
Stelele, aflate la începutul vieții lor, precum soarele nostru,
sunt numai atât de fierbinți cât să formeze heliul.
Formarea elementelor mai grele necesită temperaturi mult mai ridicate.
Temperaturi care nu pot fi atinse decât spre sfârșitul vieții unei stele.
Uitându-vă prin cosmos,
v-ați putea gândi că acesta este un loc constant și neschimbător.
Că stelele vor fi acolo pe vecie.
De fapt, stelele sunt o apariție trecătoare pe cer.
Și deși s-ar putea să strălucească multe milioane, sau miliarde de ani,
ele vor trăi doar atât timp cât vor mai avea rezerve de hidrogen
pe care să-l ardă.
Când o stea rămâne fără hidrogen, începe să moară,
dar nu o face în liniște.
În loc să se răcească,
ea devine tot mai fierbinte, până când apare o strălucire puternică.
Atunci, steaua începe să crească.
Timp de zeci de mii de ani,
ea se umflă până la de câteva sute de ori volumul său inițial.
Dar în această stare balonată,
steaua este incapabilă să-și mențină constantă temperatura, la suprafață.
Pe măsură ce se răcește, ea împrumută culoarea caracteristică
a unei stele pe moarte.
Devine o gigantică roșie.
Acestea sunt fotografiile unei stele gigantice roșii, din galaxia noastră,
o stea numită Betelgeuse.
Este unul dintre vecinii noștri cei mai apropiați, din cosmos.
Se află la doar 600 ani lumină depărtare!
Dar ceea ce surprinde cu adevărat, este mărimea ei.
Dacă ați așeza soarele aici, Venus ar fi undeva pe aici,
Pământul aproximativ aici, iar Marte aici,...
de fapt ați putea îngloba tot ce există în sistemul solar,
până la frontiera cu Jupiter,
înăuntrul acestei stele.
Astfel, deoarece este atât de mare, deși se află la 600 de ani lumină depărtare,
se pot vedea detalii de pe suprafața ei!
Așadar acestea sunt pete de la suprafața stelei Betelgeuse.
Dar nu ceea ce se întâmplă la suprafață, este cu adevărat interesant.
Pentru a înțelege de unde provine carbonul din univers,
trebuie să înțelegem ce se petrece la adâncime, în inima unei stele.
Imaginați-vă că această fostă închisoare din Rio este o stea muribundă precum Betelgeuse.
Acolo afară s-ar afla suprafața sa strălucitoare, vizibilă din spațiu.
Iar pe măsură ce aș coborî din ce în ce mai adânc, în interiorul ei,
mediul ar deveni din în ce mai fierbinte, și din ce în ce mai dens,
iar când aș ajunge acolo jos, în inima ei, în miezul stelei,
tocmai acolo, sunt fabricate toate ingredientele vieții!
În adâncul miezului ei, steaua duce o luptă zadarnică,
împotriva propriei atracții gravitaționale.
Pe măsură ce încearcă cu disperare să-și oprească prăbușirea
sub propria ei greutate,
noi elemente sunt create, într-o succesiune de stadii diferite.
Stadiul 1 durează atât timp cât încă mai există hidrogen de consumat.
În timp ce în miezul stelei, hidrogenul este transformat în heliu,
cantități enorme de energie sunt eliberate spre exterior,
creând o presiune care echilibrează forța gravitației,
și care mențin steaua activă dar stabilă.
Dar, în cele din urmă, hidrogenul din miezul stelei se va epuiza,
iar în acel moment reacția de fuziune va înceta,
niciun fel de energie nu va mai fi expulzată,
iar presiunea de stabilizare va dispărea.
Acum, în această fază, miezul va începe să se prăbușească foarte rapid,
lăsând în urmă cochilia...
de hidrogen și heliu.
Sub această cochilie, pe măsură ce miezul se prăbușește,
temperaturile vor crește din nou,
până când, la 100 de milioane de grade,
stadiul doi se declanșează,
iar nucleele de heliu încep să fuzioneze între ele.
Fuziunea heliului are două efecte:
în primul rând, este eliberată foarte multă energie,
și astfel, prăbușirea este oprită,
iar, în la doilea rând, prin acest proces sunt create alte două elemente...
carbonul,
și oxigenul. Două elemente esențiale vieții.
Deci, iată de unde provine TOT carbonul din univers.
Toți atomii de carbon ai mâinii mele,
toți atomii de carbon din orice vietate de pe Pământ,
au fost produși în miezul unei stele muribunde.
Dar în comparație cu durata de viață a unei stele,
procesul de formare a carbonului și oxigenului,
se termină cât ai clipi din ochi,
deoarece în numai aproape un milion de ani,
rezerva de heliu din miez, se epuizează.
Iar, pentru stelele de mărimea soarelui nostru,
tot aici se oprește și fuziunea, deoarece nu există suficientă
masă gravitațională pentru a comprima în continuare miezul,
și a reaprinde fuziunea.
Dar pentru stelele masive precum Betelgeuse,
procesul fuziunii continuă.
Când heliul se termină,
gravitatea învinge, iar prăbușirea continuă.
Temperaturile cresc din nou, lansând stadiul trei,
prin care carbonul fuzionează în magneziu, neon,
sodiu și aluminiu.
Și așa mai departe.
Miezul se prăbușește, urmat de alt stadiu al fuziunii,
pentru a crea și mai multe elemente.
Fiecare stadiu fiind mai fierbinte și mai scurt decât precedentul.
În cele din urmă, în stadiul ultim, care durează numai câteva zile,
miezul stelei este transformat în aproape cel mai pur... fier.
Al cărui simbol chimic este Fe.
Acesta fiind și momentul în care procesul fuziunii se oprește.
Pe parcursul a milioane de ani,
steaua a fabricat toate elementele uzuale
care alcătuiesc aproape 99% din obiectele de pe Pământ.
Miezul stelei este acum o sferă solidă,
cu aceste elemente depuse unul peste celălalt, fiecare în straturi.
La exterior, există o cochilie de hidrogen.
Dedesubt este un strat de heliu.
Apoi carbonul și oxigenul, și celelalte elemente, vin la rând
coborând spre centrul stelei.
Iar, odată ce acestea din urmă au fuzionat în fier solid,
stelei nu-i mai rămân decât câteva secunde de trăit.
Când stelele rămân fără combustibil, atunci, ele nu vor mai elibera energie
ca urmare a reacțiilor de fuziune,
și nu le mai rămâne decât un singur lucru de făcut.
În aproximativ aceeași durată de timp necesară dărâmării acestei închisori,
întreaga stea se prăbușește în ea însăși.
Acesta este destinul care le așteaptă pe majoritatea stelelor din univers!
Totuși, chiar și implozia unei stele, forjează numai primele 26 elemente chimice.
Cum rămâne cu celelalte elemente,...
dintre care unele sunt esențiale vieții,
iar o bună parte, sunt considerate dintre cele mai prețioase?
Acestea sunt pădurile izolate din nordul Californiei.
Acum 100 de ani, toată această zonă, mișuna de oameni,
toți în căutarea unui singur element.
Iar motivul pentru care se aflau aici, poate fi încă găsit în cea dintâi mină "Sixteen To One".
Aceasta era odinioară centrul atracției goanei după aur Californiene,
și, datorită unei bizarerii geologice,
continuă să ofere recompense prețioase, după mai bine de 100 de ani.
Știți, unicitatea acestui loc este acela că este așezat chiar pe zona de separație
dintre placa Americii de Nord și placa Pacificului.
Vedeți acolo, o zonă de demarcație între rocă și cuarț,
iar chiar acolo sus vedeți marginea de sus.
Astfel, între aceste două falii, s-a format acest zăcământ de cuarț.
Apoi, în urmă cu 140 de milioane de ani, în perioada Jurasicului, când... dinozaurii
se plimbau pe undeva, pe deasupra capetelor noastre,
apa fierbinte a țâșnit și a inundat acest zăcământ, și a depus aurul
de-a lungul filonului de cuarț, astfel că minerii trebuie să...
și tot ce trebuie să facă...
este să urmeze filonul de cuarț.
Iar în cei peste o sută de ani,au găsit imense cantități de aur depuse aici.
Iată despre ce e vorba!
Așa se prezintă aurul care provine din subteran,
și acesta este neobișnuit de pur, pentru un zăcământ de aur.
Acesta conține aproximativ 85% aur, dar mai poate fi găsit și astfel.
Iar aceasta este e o pepită de aur găsită într-un râu,
depusă pe albia sa, și este o bucată destul de grea de aur.
Cântărește între 30 și 45 de grame,
ceea ce însemnă că în zilele noastre, ea valorează aproape 2.000 de dolari.
Iar această valoare implicită, face ca astfel de mine să merite a fi exploatate.
Dar există ceva ciudat în legătură cu valoarea pe care noi o acordăm aurului!
De-a lungul istoriei, oamenii au sosit de la distanțe apreciabile
pentru a pune mâna pe această substanță prețioasă.
Iar asta este o ciudățenie,
deoarece aurul nu e folositor la mai nimic.
Majoritatea aurului care a fost extras de-a lungul istoriei umanității,
a sfârșit sub formă de bijuterii.
Dar ceea ce-l face atât de căutat este faptul că este extrem de rar.
Tot aurul extras în întreaga istorie a umanității,
ar umple doar trei piscine de dimensiuni Olimpice.
Iar această raritate îi conferă valoare.
Dar, aurul, este doar unul din multe alte elemente rare.
În univers, sunt peste 60 de elemente mai grele decât fierul,
unele dintre ele fiind valoroase, precum aurul, argintul și platina.
Unele sunt esențiale vieții, precum cuprul și zincul,
altele sunt pur și simplu utile, precum uraniul, staniul și plumbul.
Dar, în tot universul ,
există uimitor de mici cantități ale acestor elemente grele.
Motivul penuriei lor,
este acela că pentru a crea cantități importante de elemente grele,
sunt necesare unele dintre cele mai rare condiții din univers,
și va trebui să privim foarte departe în spațiu, pentru a le găsi.
Într-o galaxie cu 100 de miliarde de stele, aceste condiții vor exista în medie,
mai puțin de un minut, în fiecare secol.
Aceasta deoarece ele sunt create în stadiul final
al stelelor foarte mari,...
stele cu masa de cel puțin nouă ori mai mare decât masa soarelui nostru.
Doar acestea pot atinge temperaturile extreme
necesare pentru a crea cantități importante de elemente grele.
Adânc în inima unei stele,
miezul cedează forței gravitaționale.
El se prăbușește în el însuși, cu viteze enorme...
și se reîntoarce cu o energie colosală.
Pe măsură ce undele se ciocnesc de straturile superioare ale stelei,
ele generează cele mai înalte temperaturi din univers,
100 de miliarde de grade.
Aceste condiții durează doar 15 secunde, dar sunt suficiente
pentru a crea elementele grele, precum aurul.
Se numesc "supernove"...
cele mai puternice explozii din univers.
E cu adevărat extraordinar că ceva la fel de prețios ca un inel de logodnă
să fi fost, de fapt, forjat prin moartea unei stele îndepărtate,
aflată la milioane de ani lumină distanță, cu miliarde de ani în urmă.
În ciuda rarității supernovelor,
când acestea survin, ele provoacă cele mai dramatice evenimente de pe cer.
Aceasta este o fotografie a Nebuloasei Tarantula, care este un nor de gaze și praf,
din Marele Nor Magelanic, care este o galaxie satelit a Căii Lactee,
și așa arată aceasta pe cerul oricărei nopți senine, înstelate.
Dar într-o anumită noapte a anului 1987, Nebuloasa Tarantula arăta astfel.
Puteți observa că pe cer apăruse o nouă stea strălucitoare.
Aceasta este explozia unei supernove,... moartea violentă a unei stele masive.
Este un eveniment cosmic incredibil de violent, și surprinzător de frumos în fotografie.
Această galaxie se află la aproximativ
55 milioane de ani lumină depărtare față de Pământ,
iar aceasta, este explozia unei supernove, în acea galaxie.
Puteți observa că ea strălucește la fel de mult ca și centrul galaxiei.
În centrul galaxiei sunt poate, un miliard de sori,
dar o supernovă poate străluci tot atât de intens.
Cu toate acestea, pentru a aprecia mai bine magnitudinea acestor explozii,
ar fi trebuit să observăm una în apropiere,
să vedem o stea murind în galaxia noastră,
Calea Lactee.
Deși, în medie apare câte o supernovă,
în fiecare galaxie, odată la 100 de ani,
de când a luat ființă știința modernă, nu a existat niciuna în Calea Lactee.
Ultima oară a apărut în 1604, deci suntem în urmă față de prognoză.
În prezent, astronomii sunt în căutarea stelei care, cel mai probabil, va deveni supernovă.
Iar printre candidații cei mai serioși există un nume cunoscut.
Aceasta este constelația Orion, iar aceasta este Betelgeuse,
și după cum am aflat, ea este extrem de instabilă,
deoarece în ultimii 10 ani, volumul ei a diminuat cu 15%.
De aceea, astronomii cred că această stea, poate deveni o supernova,
în orice moment.
Asta însemnând, în orice moment din următorii 10 milioane de ani,
dar la fel de bine, poate exploda și mâine.
Iar Betelgeuse este la doar 600 de ani lumină depărtare.
Deci, când se va întâmpla, Betelgeuse va fi incredibil de strălucitoare.
Va fi de departe cea mai strălucitoare stea de pe cer.
La fel de strălucitoare probabil, ca și luna plină.
Și va fi aproape un al doilea soare pe timp de zi.
Numai prin acest eveniment, Betelgeuse va elibera mai multă energie
decât va produce soarele nostru, în întreaga lui viață.
Pe măsură ce se va distruge, ea va ejecta în spațiu
toate elementele create prin viața și moartea ei.
Aceste elemente se vor împrăștia formând o nebuloasă,
un nor bogat în elemente chimice, rătăcind prin spațiu.
Iar în centrul nebuloasei va exista o mică licărire de lumină.
Rămășițele unei stele,
ce avea odinioară un diametru mai mare de 1,5 miliarde de kilometrii,
și care a fost strivită, dincolo de orice imaginație, de către forța gravitațională.
Aceasta este Betelgeuse, steaua neutronică.
Și astfel își va încheia viața, acea stea, odinioară maiestuoasă.
Odată ce Betelgeuse va fi dispărut,
constelația Orion va arăta foarte diferit.
Vreau să spun că în locul în care strălucea această stea roșie,
va fi doar un spațiu gol, pe cer.
Dar în urma morții unei stele, alte stele se vor naște.
Iar ciclul de moarte și renaștere de aici de pe Pământ,
va fi repetat la scară cosmică.
Puteți observa cum se desfășoară acesta, în zilele noastre,
în constelația Orion.
Deoarece la extremitatea acestuia, puteți observa Nebuloasa Orionului.
Cu ochiul liber, ea poate părea un petec cețos de lumină,
pe cerul de noapte, dar dacă priviți mai atent,
veți observa că se petrec mult mai multe lucruri.
Nebuloasa Orionului este una din minunile universului.
Ascunse după nori, sunt puncte strălucitoare de lumină.
Acestea sunt stele noi, formându-se din elementele
împrăștiate de exploziile supernovelor.
Noi stele născându-se din rămășițele unei stele moarte.
Iar, din acest proces universal, de moarte și renaștere,
am apărut și noi!
Deoarece într-o nebuloasă ca aceasta, acum 5 miliarde de ani,
s-a format soarele nostru.
În jurul lui, s-a format o rețea de planete.
Printre acestea, era și Pământul.
Tot ce întâlnim, în zilele noastre, pe Pământ,
provine din acea nebuloasă.
Dar acesta nu este sfârșitul istoriei, a modului în care ne-a creat universul.
Dacă privim în adâncul nebuloasei,
observăm mai mult decât elemente chimice individuale.
Vedem o anume complexitate, semințele existenței noastre.
Ceea ce vedem aici, este un spectru al luminii din Nebuloasa Orionului,
obținut de telescopul spațial Herschel.
Deci cu adevărat o fotografie a luminii din spațiul interstelar.
Știți, în mod normal, nu v-aș fi prezentat un grafic ca acesta,
dar el este fascinant, pentru că demonstrează
faptul că acel nor de gaze, Nebuloasa Orion,
nu este un simplu nor de elemente chimice.
Acolo există o chimie complexă, care se desfășoară în spațiul galactic,
deoarece fiecare culme din acest grafic
corespunde unei molecule diferite, iar prezența anumitor molecule
este mai mult decât evidentă.
Aici este apa, iar aici dioxid de sulf.
Dar acolo există și compuși ai carbonului!
Astfel acesta este metanol, aici este acid cianhidric,
aici este formaldehidă, aici este dimetil-eter.
Deci ceea ce observăm aici este o chimie complexă a carbonului,
ce se desfășoară în spațiu.
Această chimie a carbonului stă la baza chimiei vieții.
Și există o dovadă uimitoare că această chimie,
ar fi putut avea un impact direct asupra evoluției vieții pe Pământ.
Această dovadă provine de la meteoriți!
Resturi rămase în urma formării sistemului solar,
și care din când în când se prăbușesc pe Pământ.
Unul dintre cele mai fructuoase locuri pentru găsirea meteoriților,
este deșertul Atacama din America de Sud.
Acesta este un meteorit, care a căzut pe Pământ, venind de undeva...
din sistemul solar, și este cu siguranță mult mai vechi decât orice rocă din jur.
Este probabil, mult mai vechi decât orice rocă pe care o puteți găsi pe Pământ,
deoarece s-a format din norul primordial de gaz,
al acelei nebuloase care s-a regrupat
pentru a forma soarele și planetele noastre,
acum mai bine de 4,5 miliarde de ani.
Deci este incredibil de vechi.
Iar aceasta este o lamelă, o secționare făcută prin acel meteorit.
Vedeți aceste zone maronii?
Ei bine, în aceste zone maronii s-au găsit amino-acizi,
elementele de bază ale proteinelor,
care sunt cărămizile de bază ale vieții.
Compuși ai carbonului incredibil de complecși.
Iar aceasta arată că acea chimie complexă a carbonului,
necesară pentru ca noi să fim propulsați în direcția apariției vieții,
se petrecea în spațiu, acum 4,5 miliarde de ani.
Deci primii aminoacizi de pe Pământ, cărămizile fundamentale ale vieții,
s-ar putea să se fi format în spațiu,
și să fi fost aduse pe Pământ de către meteoriți.
Când privim cerul, ne uităm la originile noastre!
Deoarece suntem cu adevărat descendenți ai stelelor,
iar în fiecare moleculă sau atom din corpul nostru, stă scrisă
întreaga istorie a universului, de la Big Bang și până în prezent.
Istoria noastră se confundă cu istoria universului,
iar fiecare parte din noi, sau din orice îndrăgim sau detestăm,,
sau ale acelor lucruri pe care punem cel mai mare preț,
au fost reunite de către forțele naturii,
în primele minute ale vieții universului,
transformate în inima stelelor, sau create prin moartea lor tumultoasă.
Iar când veți muri aceste părti vor fi înapoiate universului,
prin ciclul nesfârșit de moarte și renaștere.
Ce lucru minunat este acela de a fi parte a acestui univers.
Și ce istorie!
Ce istorie maiestuoasă!
Traducerea varinos, pentru Subs.ro